Хрватски национализам
Хрватски национализам је национализам који потврђује националност Хрвата и промовише културно јединство Хрвата. [1]
Модерни хрватски национализам је први пут настао у 19. веку након све већег притиска за мађаризацију и почео је да расте посебно након априлских закона који су игнорисали хрватску аутономију под Угарском краљевином. [2] [3] Засновала се на две главне идеје: историјском државном праву заснованом на континуитету са средњовековном хрватском државом и идентитету повезаном са Словенима. [2] Овај период је започео Илирским покретом, који је створио Матицу хрватску [2] и промовисао „илирски“ језик. Илиризам је изнедрио два политичка покрета: Странку права названу по концепту државног права (праваштво) на челу са Антом Старчевићем и југословенство под Јосипом Јурјем Штросмајером, а оба су била ограничена на интелигенцију. [4]
Залагање за југословенство као средство за постизање уједињења хрватских земаља у супротности са њиховом поделом под Аустроугарском почело је тако што је Штросмајер заговарао да је то оствариво у оквиру федерализоване југословенске монархије. [4]
Након оснивања Југославије 1918. године, Видовданским уставом из 1921. године успостављена је високо централизована држава у складу са српским националистичким жељама да се обезбеди јединство Срба, што је изазвало негодовање код Хрвата и других народа у Југославији. Далматински Хрват и главни југословенски лидер из Првог светског рата Анте Трумбић осудио је Видовдански устав због успостављања српске хегемоније у Југославији супротно интересима Хрвата и других народа у Југославији. [5] Хрватски националисти су се супротставили централизованој држави са умереним националистима који су захтевали аутономну Хрватску у оквиру Југославије. [4] Хрватски национализам је постао масовни покрет у Краљевини Југославији преко Хрватске сељачке странке Стјепана Радића. [4] Захтев умерених хрватских националиста за аутономном Хрватском у оквиру Југославије прихватила је југословенска влада Споразумом Цветковић–Мачек из 1939. године. [4] Споразум је разбеснео српске националисте који су се противили споразуму на основу тога што је ослабио јединство српства у Југославији, потврђујући свој значај за Југославију слоганом „Јако српство, јака Југославија“. [6] Споразум је такође разбеснео Бошњаке (тада познате као Југословенски муслимани), укључујући Југословенску муслиманску организацију (ЈМО) која је осудила поделу Босне и Херцеговине према споразуму. [7]
Насилни секташки хрватски национализам развио се пре Другог светског рата унутар усташког покрета Анте Павелића, који је сарађивао са нацистичком Немачком и фашистичком Италијом у Независној Држави Хрватској током Другог светског рата. [4] Хрватски национализам је тада у великој мери био успаван, осим хрватског пролећа, све до распада Југославије и хрватског рата за независност. [4] У свом екстремнијем облику, хрватски национализам оличен је жељом за успостављањем великохрватске државе, идеализацијом сељачких и патријархалних вредности, као и антисрпским расположењем. [8]
Историја
[уреди | уреди извор]Аустроугарска
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/af/Ante_Star%C4%8Devi%C4%87_portrait.jpg/220px-Ante_Star%C4%8Devi%C4%87_portrait.jpg)
У 19. веку, противљење Хрвата мађаризацији и жеља за независношћу од Аустроугарске довели су до успона хрватског национализма. [2] Илирски покрет тежио је буђењу хрватске националне свести и стандардизацији регионалних књижевних традиција које су постојале у различитим дијалектима на једном стандардном језику. [9] Када су хрватске земље биле културно уједињене, покрет је имао за циљ уједињење остатка Јужних Словена под васкрслим илирским именом. [9] Илири су током револуција 1848. настојали да остваре политичку аутономију Хрватске у оквиру федерализоване Хабзбуршке монархије. [4] Анте Старчевић је основао Странку права у Хрватској 1861. године која је тврдила да правно право Хрватске на државност никада није поништено од стране Хабзбуршке монархије и да је стога Хрватска правно имала право да буде независна држава. [4] Старчевић је сматрао да Хрватска укључује не само данашњу Хрватску, већ и оно што је садашња Босна и Херцеговина, Словенија (Војводство Корушка, Крањска, Штајерска) и делови данашње Србије (Новопазарски санџак, Срем), сви људи у овој Великој Хрватској, било да су католици, муслимани или православци, дефинисани су као Хрвати. [4]
Током 19. до средине 20. века хрватски националисти су се такмичили са све више пансловенским илирским покретом и југославистима око идентитета Хрвата. [4] Оснивач југословенства, хрватски бискуп Јосип Јурај Штросмајер залагао се за уједињење хрватских земаља у југословенску монархијску федеративну државу поред осталих Југословена. [4] Међутим, упркос Старчевићевој и Штросмајеровој супротстављеној визији идентитета, ниједно од њихових гледишта није имало много утицаја изван хрватске интелигенције. [4]
Краљевина Југославија
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/29/Bundesarchiv_Bild_183-2010-0420-502%2C_Stefan_Radic%2C_cropped.jpg/220px-Bundesarchiv_Bild_183-2010-0420-502%2C_Stefan_Radic%2C_cropped.jpg)
Хрватски национализам је постао масовни покрет под вођством Стјепана Радића, вође Хрватске народне сељачке странке након 1918. године по стварању Југославије. [4] Радић се противио уједињењу Југославије, јер се плашио губитка националних права Хрвата у високо централизованој држави у којој су доминирали бројчано већи Срби. [4] Убиство Радића 1928. године испровоцирало је и наљутило хрватске националисте са централизованом југословенском државом, а од 1928. до 1939. године хрватски национализам је био дефинисан као тежња ка неком облику аутономије или независности од Београда. [4] Године 1939. направљен је компромис између југословенске владе и аутономашке Хрватске сељачке странке коју је предводио Владко Мачек са стварањем аутономне Хрватске унутар Југославије познате под називом Бановина Хрватска. [4]
Независна Држава Хрватска
[уреди | уреди извор]Хрватски национализам је достигао критичну тачку у свом развоју током Другог светског рата, када је хрватски екстремни националистички и фашистички усташки покрет преузео управљање Независном Државом Хрватском (НДХ) након инвазије на Југославију од стране сила Осовине и стварања НДХ у по вољи фашистичке Италије и нацистичке Немачке као итало-немачке државе клијента. [4] Усташе су починиле масовни геноцид над Србима, Јеврејима и Ромима и прогањале политичке противнике, укључујући комунистичке југословенске партизане и четнике који су се борили против њих. [4]
Комунистичка Југославија
[уреди | уреди извор]Након пораза Сила Осовине 1945. и успона комунисте Јосипа Броза Тита као вође нове Југославије коју су предводили комунисти, хрватски национализам заједно са другим национализмима су потиснуте од стране државних власти. [4] Током комунистичке ере, неки хрватски комунисти су означени као хрватски националисти, односно Иван Крајачић и Андрија Хебранг. Хебранга су српске новине оптужиле да је утицао на Тита да делује против српских интереса, у ствари су Тито и Хебранг били политички ривали, пошто је Хебранг заступао хрватске интересе на савезном нивоу и био један од главних југословенских партизанских вођа. Хебранг се залагао и за промену хрватских граница, јер је, према његовим речима, хрватске границе пресецала комисија Милована Ђиласа. Такође се залагао против неправедних девизних курсева наметнутих Хрватској после 1945. године и осуђивао показне процесе против људи који су означени као колаборационисти. Хебранг није представљао озбиљну претњу српским интересима, јер је више пута деградиран, а 1948. стављен у кућни притвор, [10] а касније и убијен.
Хрватски национализам није нестао, али је остао успаван до касних 1960-их до раних 1970-их с избијањем покрета Хрватског прољећа који је позивао на децентрализовану Југославију и већу аутономију Хрватске и других република од контроле савезне владе. [4] Ове захтеве је Титов режим ефикасно спровео. [4] Хрватски комунисти почели су да указују на српску доминацију на командним местима у партији, у војсци, полицији и тајној полицији. [11] Међутим, главна тема је био перципирани подређени статус стандардног хрватског, који се у то време сматрао западном варијантом српско-хрватског. [11] Године 1967. Удружење хрватских књижевника позвало је да се хрватски прогласи посебним језиком и у образовне и у издавачке сврхе. [11] Због оваквих захтева Тито је 1971. и 1972. године издао наређење да се реше реформатора. [11] Око 1.600 хрватских комуниста је избачено из Комунистичке партије или ухапшено. [11]
Такве мере зауставиле су успон национализма у Југославији, али је хрватски национализам наставио да расте међу хрватском дијаспором у Јужној Америци, Аустралији, Северној Америци и Европи. [11] Хрватска политичка емиграција је била добро финансирана и често блиско координирана. [11] Те групе су биле антикомунистичке пошто потичу од политичких емиграната који су напустили Југославију још 1945. године. [11]
Хрватски национализам је оживео и у радикалним, независним и екстремистичким облицима касних 1980-их као одговор на наводну претњу српског националистичког програма Слободана Милошевића који је тежио снажно централизованој Југославији. [4] Хрватска је прогласила независност од Југославије 1991. што је довело до рата у Хрватској од 1991. до 1995. године. [4]
Хрватска владајућа елита помогла је босанском ХДЗ -у да дође на власт. Први лидери босанског ХДЗ-а супротставили су се Туђмановој идеји о подели Босне и Херцеговине између Хрватске и Србије; као одговор, Мате Бобан је постављен за лидера ХДЗ-а. Основао је Хрватску Републику Херцег-Босну са циљем да се на крају рата споји са Хрватском. [12] Бобанов пројекат је пропао 1994. стварањем Федерације Босне и Херцеговине.
Модерна Хрватска и Босна и Херцеговина
[уреди | уреди извор]Почевши од 1980-их, хрватски националистички покрет предводи бивши комунистички генерал и историчар Фрањо Туђман. [11] Туђман је у почетку био истакнути комуниста, али је 1960-их почео да прихвата национализам. [13] Убрзо је стекао наклоност хрватске дијаспоре, помажући му да прикупи милионе долара у циљу успостављања независне Хрватске. [13] Туђман је окупио интелектуалце и симпатизере Хрватског прољећа из дијаспоре Хрвата и основао Хрватску демократску заједницу (ХДЗ) 1989. године. [13] 1990. Туђманов ХДЗ је победио на првим демократским изборима у Социјалистичкој Републици Хрватској. Године 1991. избио је рат у Хрватској, а следеће године је избио рат у Босни.
Хрватска владајућа елита помогла је босанском ХДЗ -у да дође на власт. Први лидери босанског ХДЗ-а супротставили су се Туђмановој идеји о подели Босне и Херцеговине између Хрватске и Србије; као одговор, Мате Бобан је постављен за лидера ХДЗ-а. Основао је Хрватску Републику Херцег-Босну са циљем да се на крају рата споји са Хрватском. [12] Бобанов пројекат је пропао 1994. стварањем Федерације Босне и Херцеговине.
Партије
[уреди | уреди извор]Тренутне
[уреди | уреди извор]- Хрватска демократска заједница Босне и Херцеговине (1990 – данас)
- Хрватска странка права (1990 – данас)
- Странка права Босне и Херцеговине 1861 (1990. – данас)
- Хрватска чиста странка права (1992 – данас)
- Хрватска сељачка странка Босне и Херцеговине (1993 – данас)
- Хрватска странка права 1861 (1995 – данас)
- Хрватска странка права Босне и Херцеговине (2004 – данас)
- Странка хрватске деснице (2004 – данас)
- Аутентична Хрватска странка права (2005 – данас)
- Хрватска демократска заједница 1990. (2006. – данас)
- Само Хрватска – Покрет за Хрватску (2007 – данас)
- Независни за Хрватску (2017 – данас)
- Завичајни покрет (2020 – данас)
Историјске
[уреди | уреди извор]- Хрватски народни савез (1910–2010)
- Хрватски истински препород (2002–2011)
- Хрватски блок (2002–2009)
- Хрватска коалиција (2010–2011)
Личности
[уреди | уреди извор]Види још
[уреди | уреди извор]- Хрвати
- Хрватска култура
- Национализам
- Иредентизам
- Далматинство
- Велика Хрватска
- Предложена хрватска федерална јединица у Босни и Херцеговини
Извори
[уреди | уреди извор]- ^ Motyl 2001, стр. 103-104.
- ^ а б в г Motyl 2001, стр. 104.
- ^ „Nationalism in Hungary, 1848-1867”.
- ^ а б в г д ђ е ж з и ј к л љ м н њ о п р с т ћ у Motyl 2001, стр. 105.
- ^ Spencer Tucker. Encyclopedia of World War I: A Political, Social, and Military History. Santa Barbara, California, USA: ABC-CLIO, 2005. Pp. 1189.
- ^ Motyl 2001, стр. 471.
- ^ Motyl 2001, стр. 57.
- ^ Blamires 2006, стр. 155.
- ^ а б „hrvatski narodni preporod”, Croatian Encyclopedia (на језику: хрватски), Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 1999—2009
- ^ MacDonald 2002, стр. 191.
- ^ а б в г д ђ е ж з MacDonald 2002, стр. 99.
- ^ а б Nizich 1992, стр. 29.
- ^ а б в MacDonald 2002, стр. 100.
Библиографија
[уреди | уреди извор]- Arbanas, Martin (2016), Hrvatski nacionalizam i revolucija godine 1848, University of Pula. Faculty of Philosophy
- Bayram, Mürsel (2015). „Hırvat Milliyetçiliğinde Dil Unsurunun Rolü” [The Role of Language in Croatian Nationalism] (PDF). Uluslararası Hukuk ve Politika. ISSN 1305-5208. Архивирано из оригинала (PDF) 2016-04-09. г. Приступљено 2016-03-29.
- Blamires, Cyprian P. (2006). World Fascism: A Historical Encyclopedia. Santa Barbara, California: ABC-CLIO. ISBN 1-57607-940-6.
- Krestić, Vasilije Đ. (2014). „Croatian pretensions to Bosnia and Herzegovina since 1848”. Balcanica (45): 267—294. doi:10.2298/BALC1445267K.
- MacDonald, David Bruce (2002). Balkan holocausts?: Serbian and Croatian victim-centred propaganda and the war in Yugoslavia. Manchester: Manchester University Press. ISBN 0-7190-6466-X.
- Motyl, Alexander J. (2001). Encyclopedia of Nationalism, Volume II. Academic Press. ISBN 0-12-227230-7. Приступљено 2013-02-03.
- Nizich, Ivana (1992). War Crimes in Bosnia-Herzegovina. Manchester: Helsinki Watch. ISBN 1-56432-083-9.
- Ramet, Sabrina P. (1999). The Radical Right in Central and Eastern Europe Since 1989. The Pennsylvania University Press. ISBN 0-271-01810-0.
- Uzelac, Gordana (2006). The Development of the Croatian Nation: An Historical and Sociological Analysis. Lewiston, NY: Edwin Mellen Press.